Прислів’я чи приказка: терміни пареміології у висвітленні мереології - Юдкін-Ріпун, І. (Матеріали до української етнології, 2021)
Ідіоматика прислів’їв спирається на частковості, позначені меронімами, що піддаються множинним семантичним переходам, які позначаються поняттям металепсис. Концепція металепсису істотно допомагає з’ясуванню відмінностей прислів’їв від приказок, що належать до універсальних категорій пареміології. На противагу метафорі як стислому порівнянню з узагальнюючими імплікаціями риторична фігура металепсису не тягне за собою таких імплікацій, а відтак залишається на рівні абстракції ізоляції без генералізації. Саме комбінації синекдох і метонімій забезпечують множинні семантичні переходи, а отже, переосмислення відособлених значущих часткових деталей, позначених меронімами. Під цим оглядом приказки можуть розглядатися як такі, що вказують на вирішальні частковості, тоді як прислів’я розвивають семантичні переходи, які звідси виводяться. Мереологія пов’язує ці характеристичні деталі із суб’єктно-об’єктним відношенням, де деталі переосмислюються як приналежні до цілого як активного суб’єкта за способом синекдохи. Своєю чергою взаємні відсилання деталей одна до одної роблять метонімію базою, що служить множинним семантичним переходам у об’єктному полі ситуативних обставин вислову. Це уможливлює розширення інтерпретаційного поля прислів’їв, виправдовуючи відтак їхнє давнє розуміння як алегорій. Відповідно, прислів’я можуть конвертуватися в загадки, прибираючи проблемний модус вислову, натомість приказки залишаються констатуючими твердженнями. Мінімальний обсяг семантичних трансформацій у рамках приказок уможливлює переосмислення меронімів як позначень частковостей з урахуванням їхньої функціональної залежності від цілої текстової ситуації. Відкриваються можливості виявлення перетворень меронімів на ситуативні антоніми через протиставлення частковостей у мовній картині світу.