Явище мовного андроцентризму і сучасний рух за гендерну рівність. II - Тараненко, О.О. (Мовознавство, 2020)
У статті розглядаються вияви андроцентризму в мовах патріархальних і постпатріархальних суспільств (до останніх належать і народи сучасної європейської цивілізації) — як одного з орієнтирів у системі мовних координат Я — ТУТ — ТЕПЕР
(поряд з антропоцентризмом, принципом «господаря», принципом соціально активної особи та ін.), який становить один з провідних принципів організації граматичного і словотвірного рівнів мов з вираженою категорією роду, а також достатньо
помітне явище в структуруванні лексико-семантичного й фразеолого-паремійного
рівнів і в побудові текстів, та його неоднозначне сприйняття в сучасному суспільстві. Позначення особи чоловічої статі — досить звичайний вихідний пункт для позначення як особи жіночої статі (на загальнономінативному рівні, у словотворенні,
у граматиці), так і людини взагалі (безвідносно до статі); досить звичайним є також
протилежний перехід від позначення людини як такої до вираження ідеї тільки чоловічої статі. Мова демонструє також номінативно-оцінну, класифікаційну і функціонально-частотну асиметрію образів чоловіка і жінки — звичайно «на користь» чоловіка.
З розвитком суспільства і трансформацією суспільної ментальності, особливо з
ХХ ст., дія цього принципу стала зазнавати певних обмежень, що досить яскраво виявилося насамперед у формуванні протягом останніх десятиліть ХХ ст. феміністичної (гендерної) лінгвістики з метою вже системного усунення (ослаблення) виявів
мовної дискримінації жінки. Різні європейські мови виявляють при цьому — під
впливом чинників як соціального, так і власне мовного характеру — різну активність. У сучасній українській мові особливу активізацію в цьому плані виявляє явище словотвірної (суфіксальної) фемінізації. Але це пояснюється не тільки факторами соціального плану — розширенням суспільної ролі жінок, цілеспрямованим
впливом феміністичного руху, загальною демократизацією мовної діяльності, а й
культивуванням тих особливостей української мови, що їх розцінюють як питомі
для неї, як властиві тільки або переважно їй.
Однак за будь-яких варіантів розвитку ситуації з досягненням гендерної рівності численні й різноманітні сліди мовного «патріархату» в структурах мов народів
європейської цивілізації, зокрема в слов’янських і романських, безперечно, лишатимуться, хоча, звичайно, і в дещо вже ослабленому вигляді. По-перше, не можна
надавати абсолютного значення як свідченням мовної картини світу в плані адекватності віддзеркалення в ній суспільної свідомості й тим більше суспільного буття, так і силі її впливів на мовну свідомість соціуму, тому й андроцентризм не може,
звичайно, розцінюватися як пряма й безпосередня проєкція ставлення суспільства
до жінки. По-друге, у мовах з давно вже сформованим андроцентричним принципом граматичної та словотвірної будови система назв осіб жіночої статі, особливо
за їхнім соціальним статусом, родом занять, етнічною належністю та місцем народження / проживання, переважно змушена постійно «наздоганяти» систему відповідних назв осіб чоловічої статі, неминуче, однак, відстаючи від неї. По-третє, різні
шляхи подолання мовної «нерівноправності» жінки — як наявні вже в живих мовах,
так і пропоновані в межах гендерної лінгвістики — мають, поряд з цілком очевидними позитивними сторонами, і свої обмеження в реалізації й можуть виклика́ти до себе неоднакове ставлення з боку мовного колективу. The article focuses on androcentrism and the ways it manifests itself in languages
of patriarchal and post-patriarchal societies (the letter embrace in particular the nations
of a modern European civilization) as one of the landmarks in the system of linguistic
coordinates I — HERE — NOW (equally with anthropocentrism, a “master” principle, a
socially active person principle, etc.), which is one of the cardinal principles that arranges
grammatical and word-building linguistic levels with a marked category of gender, as
well as a conspicuous phenomenon in structuring lexico-semantic, phraseological and
paremiological levels, in building texts and its dubious acceptance by a modern society,
too. The male designations are a rather common point of departure for designating both
females (in nomination on the whole, in word-formation, in grammar), and person in
general (irrespective of sex); a common practice is an alternate transition from designating
people as such towards the idea of representing only a masculine gender. Language also
reveals nominative-evaluative, classification and function-frequency asymmetries of male
and female images — commonly “in favour” of males.
With a society developing and social mentality transforming, especially since
the XX century, the effect of this principle started undergoing some restrictions, it has
become strikingly apparent during the last decades of the XX century first of all in the
formation of feminist (gender) linguistics, aiming to systemically eliminate (weaken) the
manifestations of female gender linguistic discrimination. Different European languages
manifest in these processes — under the influence of either social or proper linguistic
factors — various activities. In contemporary Ukrainian, the suffixal feminization reveals
the features of an active phenomenon. The fact is determined, however, not only by social
factors — an expansion of the female social role, a purposeful influence of the feminist
movement, general democratization of linguistic activities, but also by fostering the
Ukrainian language characteristics, which are considered to be its specific and to some
extent peculiar features.
However the numerous and diverse traces of linguistic “patriarchy” in the language
structures of European civilization nations, in particular in the Slavic and Romance ones
are sure to remain, though in a somewhat weakened form. Firstly, you cannot attach the
absolute importance both to the evidence of whether the linguistic worldview adequately
mirrors the social conscience, and moreover, the social being and to the power of its
influences on a society’s linguistic conscience, that is why, androcentrism cannot be,
surely, considered as a direct projection of how a society treats females. Secondly, in
languages that had grammatical and word-building structures androcentric principle
formed long ago, a system of female designations, especially by their social status,
business activities, ethnic background and their birthplace / residence is chiefly forced to
constantly “catch up with” the system of the corresponding male designations, however,
inevitably lagging behind it. Thirdly, different ways of overcoming linguistic “inequality”
of females observed in modern languages and those found within gender linguistics, along
with the evident upsides, impose some restrictions in realization and may give rise to
different attitude on the part of a linguistic community.